משתמש:קודש לנשיא הדור/מראי מקומות
מראי מקומות (או מראה מקומות. בראשי תיבות: מ"מ) הוא כינוי לציון המקורות בספרות התורנית. מראי המקומות כוללים ציון למקור הדברים או המקומות בהם הדברים נידונים בספרות התורנית שקדמה לספר, והפניה לספרים נוספים בהם ישנה הרחבה בנושא.
בדרך כלל מופיעים מראי המקומות בתחתית העמוד, ומציינים את הספר והעמוד או הפרק והפסוק.
מקור הביטוי[עריכה | עריכת קוד מקור]
הביטוי נפוץ בעיקר בספרות התורנית, ומקורו המשוער הוא בהשאלה מביטוי דומה המופיע ממספר מקומות בגמרא[1].
הצורך במקורות[עריכה | עריכת קוד מקור]
התורה הינה "ארוכה מארץ מידה, ורחבה מני ים"[2], ולכן כאשר כותבים עניין בשם ספר בתורה, יש צורך לציין את מקור הדברים, על מנת לחסוך את החיפוש אחר המקור במקרה שיהיה צורך בכך, ולפנות את הזמן להשקעה בלימוד התוכן עצמו[4]. כאשר הדברים מופיעים בדפוס, על ציון המראה מקום להיות מדוייק. לפני הפרסום, כדאי לעיין קודם בספר על מנת לוודא שהדברים אכן כתובים בו[5].
בנוסף לכך, מטרת ציוני המקורות היא כדי לעזור ללומד, כי על ידי עיון במקורות יוכל להרחיב את ידיעתו והבנתו מתוך המקורות עצמם, בהם לעיתים מבוארים הדברים יותר בהרחבה.
על יסוד מאמר חז"ל דברי תורה וכו' ועשירים במקום אחר
פעם התבטא הרבי[6]: "כל מראה-מקום מסייע ומוסיף בהבנת העניין. . כאשר ענין מסויים מתבאר במספר מקומות, יכולים וצריכים ללמוד ענין נוסף מכל מקום ומקום שבו נתבאר הענין, על-פי הכלל (חגיגה ג,א. ירושלמי שם פ"א ה"ה) "אי אפשר לבית המדרש בלא חידוש"".
הרבי מבאר שבציון מראי מקומות "מבליטים את האחדות אשר בתורתנו הק' תורה אחת, וכיון שניתנו מיחידו של עולם, בודאי גם למעלה מזה, תורה יחידה"[7].
הזכרה בשם אומרו[עריכה | עריכת קוד מקור]
אחד מקניני התורה הוא הבאת דבר בשם אומרו. חז"ל אף מסבירים את החשיבות בדבר, ש"כל האומר דבר בשם אומרו מביא גאולה לעולם, שנאמר[8]: ותאמר אסתר למלך בשם מרדכי"[9].
הרבי מבאר שאדה"ז התעצם עם תורת רבותיו והכל יודעים שלך היא[10][11], וכך אמר על תורתו ביחס לתורת אביו ר' לוי יצחק[12].
בחיבורי גדולי ישראל[עריכה | עריכת קוד מקור]
הרמב"ם כתב את ספרו משנה תורה ללא ציון המקורות בדברי חז"ל לדינים המובאים בספרו. מאוחר יותר הצטער על כך, כמו שכתב בעצמו באחת מתשובותיו: "ודע שכל הדברים סתם שבו תלמוד ערוך הוא בפירוש בבלי או ירושלמי או ספרא וספרי או משנה ערוכה או תוספתא, על אלה סמכתי ומהם חברתי . . ועל זה נחמתי שלא חברתי ענין שאני אומר לך . . שכל הלכה שאינה במקומה באותו ענין אודיע מקומה". לעומת זאת, בספר המצוות הרמב"ם מציין למקורות הדינים שבהם נתבארו דיני המצוה.
ברצונו של הרמב"ם אף היה לעבור שוב פעם על חיבורו, ולהוסיף את המראי מקומות, כמו שכתב בהמשך התשובה: "ובדעתי - אם גוזר השם יתברך - שאעשנו, אף על פי שיש בו טורח הרבה". הרבי מסיק מכך, ש"מזה מובן שכאשר תלמידי הרמב"ם, תלמידי תלמידיו וכו', ובכלל כל המציינים את המקורות לספר הרמב"ם - בזה מתקיים רצונו של הרמב"ם שרצה לעשות כן בעצמו"[3]. ואכן במשך הדורות יגעו מפרשי הרמב"ם למצוא מקורות לדבריו. על מנת להשלים מטרה זו, יצאו לאור בהוראת הרבי ספרי מראי מקומות לספר משנה תורה.
רבי יהושע בועז חיבר מספר חיבורי "מראי מקומות" לתלמוד בבלי: "מסורת התלמוד" (בימינו מכונה "מסורת הש"ס") - הכולל בעיקר הפניות למקומות נוספים בגמרא. "תורה אור" - מציין את מקורות פסוקי התנ"ך המופיעים בגמרא. "עין משפט נר מצוה" - הפניות לפסקי ההלכה בגמרא המוזכרת, בספרי הרמב"ם, הסמ"ג, הטור ושלחן ערוך[14].
רבי אהרן מפיסארו כתב ספר "תולדות אהרן" בו מציין את המקומות בש"ס בהם התבארו פסוקי התלמוד. כהשלמה לכך כתב ר' אהרן בן ר' שמואל את הספר 'בית אהרן' המציין את הביאורים מתוך 36 ספרי חז"ל והמפרשים, בתוכם ספר הזוהר[15].
בתורת החסידות וחיבורי רבותינו נשיאינו[עריכה | עריכת קוד מקור]
בספרי חסידות חב"ד הראשונים, לא מופיעים מקורות לרוב הענינים המובאים. החל מספר התניא, בו הודיע אדמו"ר הזקן בדף השער שהספר "מלוקט מפי ספרים ומפי סופרים", והסתפק בהודעה זו הכוללת את ספרו, ואף במידה מסויימת את כל חסידות חב"ד[11]. אך בספר עצמו כמעט ולא ציין מקורות לנכתב. מאמריו שאמר ברבים נכתבו על ידי המניחים, והם נכתבו בצורה בה נאמרו, ללא הזכרת המקורות[16]. הרבי מלך המשיח מסביר, שאצל אדמו"ר הזקן תורת רבותיו התאחדה עמו, ולכן לא היה צריך לומר דבר בשם אומרו[11]. אמנם בספר לקוטי תורה הוסיף אדמו"ר הצמח צדק וציין מקורות רבים לתורת הנגלה וספרי קבלה למאמרים שנדפסו בספר, וכן ציונים למאמרים אחרים בהם התבאר העניין בצורה שונה או בהרחבה יתרה[17].
מאמריו של אדמו"ר הצמח צדק שנדפסו באור התורה מתאפיינים בציון מראי מקומות רבים בכל חלקי התורה[18], ואחריו נמשך הדבר במידה מסויימת גם אצל בנו אדמו"ר מהר"ש. מאמרי אדמו"ר הרש"ב הינם בסגנון של ביאור העניין מכל צדדיו לפי מסקנת העניין, כדרך הרמב"ם, ולכן בדרך כלל אינו מציין הרבה מראי מקומות[16], אך לעיתים מציין ומפנה למקורות[19].
בשולחן ערוך אדמו"ר הזקן נכתבו מראי מקומות על ידי רבינו הזקן בעצמו, והוגהו והושלמו על ידי אחיו מהרי"ל מינוביץ' ור' מרדכי פוזנר. חלק מהמראי מקומות נכתבו על ידי אחרים, אך בכל אופן נכתבו בידי
שגיאות פרמטריות בתבנית:מונחון
לא נמצא templatedata תקין בר סמכא.[20]. גם בשאר כתבי רבותינו נשיאינו בנגלה יש הדגשה מרובה בציוני מראי מקומות.
בדור השביעי[עריכה | עריכת קוד מקור]
![](/images/thumb/c/cc/%D7%9E%D7%A8%D7%9E%D7%A7.png/200px-%D7%9E%D7%A8%D7%9E%D7%A7.png)
אחד ממאפייניה הבולטים של תורת הרבי הוא ציון המקורות בצורה מפורטת לכל עניין, ובתמצות רב. בנוסף לכך הרבי אף עורך בקצרנות השוואה בין המקורות השונים, ולעיתים אף מרחיב ודן בדברי המקורות באריכות.
עם בוא הרבי לארצות הברית בכ"ח סיוון תש"א מונה הרבי על ידי הרבי הריי"צ להנהלת קה"ת ומערכת אוצר החסידים, ובהוראת הרבי הריי"צ כתב הרבי מראי מקומות לספרי חותנו ומאמריו אותם הוציא הרבי לאור[21]. כמו כן לכל הספרים שהוציא הרבי לאור בעצמו בתקופה זו כתב מראי מקומות. באגרת משנת תשי"א מציע הרבי לרב שיכתוב לרבי את הנושאים שהוא רוצה לדרוש בהם, על מנת שהרבי יספק לו מראי מקומות בנושאים אלו[22] בשנת תשי"ד החל הרבי להכין הוצאה של ספר התניא בצירוף מראי מקומות ופירושים סביב העמוד, אך תכנית זו לא יצאה לפועל[23]. בשנים מאוחרות יותר, הורה הרבי להוציא לאור ספרי מראי מקומות על התניא[24].
[דוגמאות מהערותיו של הרבי למאמרי רבותינו נשיאינו חב"ד – בהם דיוקים מפליאים – נאספו במאמרו של הרב יוסף ברוך הכהן פרידמן ב'כפר חב"ד' גליון 67 (ערב ראש השנה תשמ"ג) עמ' 22-23, 17, ומשם בספר 'ימי מלך' כרך ב' עמ' 805-815].
הרבי מעודד מחברי ספרים ומהדירים להרבות במראי מקומות מפורטים בספריהם[25][26]. למחבר אחד כותב הרבי: "נכון במאד וביחוד שחלקים הבאים יהיו שלימים, כל המראה מקומות ד
שגיאות פרמטריות בתבנית:מונחון
לא נמצא templatedata תקין אטו כולי עלמא בקיאי בש"ס נינהו"[27].
אגרות קודש > כרך כז > י'קכז ספר הערכים.
מציאת מקורות לביאורי החסידות[עריכה | עריכת קוד מקור]
הרבי מעודד מציאת מקורות בנגלה לכל הענינים שבתורת החסידות[28], אף שהחסידות עצמה יכולה לשמש כמקור[29]. באגרת כותב הרבי[30]:
ומה שכותב אשר יש אומרים שאין נוגע כל כך למצוא מקור או מקום מאמר חכמינו-זכרונם-לברכה או דין שהובא בדא"ח כי זהו בעצמו המקור – אני לא כן הוא עמדי. ולא עוד, אלא כשרואים במקור הרי כמה וכמה פעמים נתוסף הבנה גם בהענין בדא"ח. ולכאורה הוא גם חסידישער, לומר אשר ישנו מקור ואני לא מצאתיו מלומר שאני יודע שאין מקור והרבי חידש זה על-פי הוראה וכו'. -ובמוחש נראה בהגהות הצמח-צדק בדא"ח עד כמה נתיגע בזה.
שגיאות פרמטריות בתבנית:מונחון
לא נמצא templatedata תקין ואכ"מ.
כמו כן אומר הרבי כי יש עניין לציין כל מאמר בשם אומרו[דרוש מקור]. הרבי אף הורה לרב שלמה יוסף זוין כי יש לציין מקור לסיפורים ולהעיר על מידת אמינותו של הסיפור ודייקנות המקור בפרטים[31]. שידעו מה להשיב[32].
מאפיינים[עריכה | עריכת קוד מקור]
הרבי מציין כדי שיעיינו בתוך הדברים ולהפכיים[33].
המאמר הנ"ל ישנו כבר ב"קופיר", וכבר נכרך בספרים. וכיון שכן, הרי ידוע מ"ש אדמו"ר האמצעי14: "ידעתי טבע אנ"ש שבדברים שבכתב שגם שמלאים טעות לא יחושו על כל הוצאה רבה להשיגם, וכאשר יבואו אותן הדברים בעצמן בדפוס . . גם אותו שקונה כורכו יפה ומניחו בקרן זוית כו'".
ולכן מזכיר אני את שנת אמירת המאמר עם כל הפרטים שבדבר – כדי שילמדו את המאמר, ולא ידחו זאת לאחר זמן, אלא ילמדוהו עוד הלילה, מחר, ועכ"פ בימים הקרובים. ולימוד זה יהי' נכלל בהוספה שקיבלו היום בבוקר בנוגע ללימוד החסידות15.
וכמו"כ בכל פעם שמזכירים ומציינים למאמר מסויים, הכוונה היא שאכן יעיינו בו!
בנוגע להציון למאמרים, הנה מאז שהתחלתי להגי' את המאמרים, הנני מציין מראה-מקומות, מתוך כוונה שילמדו את המאמרים ביתר עיון, שכן, לימוד ענין שלם על אתר, אינו דומה ללימוד הענין לאחרי שמעיינים גם במקומות אחרים שבו נתבאר הענין, וזוהי כוונת הציון למקומות אחרים – לעורר שיעיינו בהם, שעי"ז יהי' לימוד הענין ביתר עיון.
כשראיתי שהדבר לא הועיל, עלתה בדעתי "המצאה" חדשה, והתחלתי לציין למקומות כאלו שבהסתכלות שטחית, ב"מושכל ראשון", נראה שאינם שייכים להענין המבואר במאמר זה – אולי עי"ז תתעורר תשוקה לחפש ולשאול ביאור בשייכות הענינים.
לעת עתה – גם זה לא הועיל... וגם אלו שנעשית אצלם תועלת והוספה בלימודם בעיון – הי' זה במידה מועטה בלבד.
אמנם, כל זמן שלא עברו מאה16 שנה... עדיין יש תקוה שהדבר יביא לתועלת הנרצה.
באמירה הרבי מציין בד"כ באופן כללי לספר פלוני או למחבר פלוני.
לשונות במ"מ: ראה: ולהעיר מ: אבל ב/אבל ראה: ודו"ק: ע"ש: ואכ"מ: וש"נ: ובכ"מ: וצע"ג מ: וצע"ק מ:.
בקיצור גדול. הדיוק במ"מ. מכתבים כלליים[34].
בשנת תשל"ט כתב הרבי לעורכי הספר חידושים וביאורים בש"ס לגבי ההערות בשולי השיחות[35]:
כשמצוין המקור לספרים ובפרט לספרי כינוס דכמה-וכמה מחברים (כשדי-חמד וכיו"ב) - מובן ש(ברוב הפעמים) אין מפורטים בההערה המקורות שהובאו בספרים אלה ולכן גם לא צויין ופורט הכסף-משנה שהעירו עליו, כיוון שהובא בהחתם-סופר ושקו"ט בו ובארוכה בשדי-חמד בהמשך דבריו שהובאו בההערה.
מאפיינים[עריכה | עריכת קוד מקור]
ציון מראי המקומות נעשה בצורה תמציתית, ועל כן עליו להעשות בצורה המדויקת ביותר שתפנה את האדם למיקום המדיוק בו הובאו הדברים. כאשר מדובר בתחילת הספר, המאמר או המסכת, או בסוף - נוהג הרבי לציין בדרך הזו (לדוגמא: סוף מסכת תענית), ולא כפי שמקובל בדרך כלל, מפני החביבות שבדבר.
ברוב הספרות התורנית מראי המקומות נדפסו בתוך שטף הדברים, אולם היו אחדים שציינו את דבריהם בשולי העמוד (לדוגמה: שלחן ערוך אדמו"ר הזקן). הסיבה להעברת המ"מ לשולי העמוד, היא כדי להקל על הקורא[36]. בתחילה רק בתורתו המוגהת של הרבי נדפסו המראי מקומות בשולי הגליון, עד שבשנת תשד"מ הבינו שרצון הרבי הוא שכל מראי המקומות יהיו בשוליים.
כאשר יש הערות ספורות, וכן היה נהוג בעבר, יש המציינים באמצעות כוכביות וכדומה. כיום נהוג בדרך כלל לציין באמצעות ספרות (1,2,3 וכן הלאה) או באמצעות אותיות האל"ף בי"ת.
ספרי היסוד[עריכה | עריכת קוד מקור]
- תנ"ך - את המקורות בתורה, יש המציינים על פי ספר פרק, פסוק (דברים לב, א או חומש דברים פרק לב, פסוק א). בתורת הרבי מצוינים הם על פי הפרשיות - פרשה פרק, פסוק (האזינו לב, א). במידה וזוהי דרשה לפרשה מסוימת, יהיה כתוב "פרשתנו" במקום שמה.
- בנביאים וכתובים, מציינים על פי ספר פרק, פסוק (כנ"ל). במידה וזהו ספר בעל שני חלקים, יש המצרפים את שם הספר וחלקו באמצעות מקף (שמואל-א). בתורת הרבי, כאשר מצוין לספר שופטים, מכיוון שזהו גם שמה של פרשה, כתוב "ס' שופטים".
- משנה - כאשר מציינים למשנה, בדרך כלל כאשר אין עליה גמרא (או שיש דיוק בנוסח המשנה שנדפסה במשניות) מציינים על פי מסכת פרק, משנה (פאה פרק א, משנה ב).
- תלמוד בבלי - כאשר מציינים לגמרא, עושים זאת על פי מסכת דף, עמוד (ברכות ג, א או דף ג, עמוד א). הסיבה שניתן לציין בצורה כזו היא, מכיוון שכל המדפיסים נמשכו אחרי חלוקת הדפים שעשה המדפיס הנוצרי דניאל בומברג בונציה בשנים ר"פ-רפ"ג.
- תלמוד ירושלמי - מכיוון שבירושלמי אין חלוקה אחידה לדפים בדפוסים השונים, נהוג לציין על פי מסכת פרק, הלכה (מקביל למשנה), תוך הדגשה שמדובר בירושלמי (ירושלמי פאה פרק א, הלכה ב).
ספרי המפרשים[עריכה | עריכת קוד מקור]
כאשר מציינים לספרים שנכתבו כפירוש לספרי התנ"ך וספרי התלמוד, כותבים את שם המפרש ומפנים אל הספר המקורי לפי דרך ההפניה אליו. אך אם מדובר ב
שגיאות פרמטריות בתבנית:מונחון
לא נמצא templatedata תקין "דיבור המתחיל" ספציפי בתוך הפירוש, נוהגים לציין גם אותו. לדוגמא: "רש"י לסנהדרין צח, ב דיבור המתחיל "אי מן חייא". אם מצויין הספר ולאחריו שם המפרש, לדוגמא: "שמואל-א' ג, כז ובמצודות שם" - הכוונה היא לציין הן לספר המקורי והן לפירוש.
הספרות ההלכתית[עריכה | עריכת קוד מקור]
- הרי"ף - בחיבורו של הרי"ף ונושאי כליו נהוג לציין על פי דפי הרי"ף, כפי שנדפסו במשך השנים (ברכות ג, ב בדפי הרי"ף). בתורת הרבי יש פעמים שכאשר מצוין לנושאי הכלים, מצוין על פי סוגיית הגמרא עליה מדובר.
- משנה תורה - בחיבור היד החזקה להרמב"ם ובנושאי הכלים מצוין להלכות פרק, הלכה (רמב"ם הלכות יסודי התורה פרק ב, הלכה א או ב, א).
- טור - כאשר מצוין לטור, מציינים על פי הסימנים. בבית יוסף - על פי הדיבור המתחיל. בשנים האחרונות יש המציינים על פי חלוקת ההלכות של השלחן ערוך (כפי שנערך בטור "שירת דבורה"). ובשאר נושאי הכלים - על פי ציוניהם.
- שלחן ערוך - בחיבורו המרכזי של רבי יוסף קארו, נהוג לציין לחלק ויש שגם/או להלכות סימן, סעיף (שלחן ערוך אורח חיים או/וגם הלכות השכמת הבוקר, סימן א, סעיף ב). כאשר מציינים להגהות הרמ"א, מציינים כנ"ל ויש המוסיפים "בהגהה". שאר נושאי הכלים מצוינים על פי סימן, סעיף קטן (מגן אברהם סימן א, סעיף קטן ב).
- שאלות ותשובות - בספרות השו"ת מציינים על פי שם הספר חלק (אם יש כמה) סימן, ואם יש גם סעיף (לדוגמה: שו"ת הרשב"א חלק ג סימן תיח, או שו"ת צמח צדק חלק אורח חיים סימן ד).
תורת החסידות[עריכה | עריכת קוד מקור]
כאשר מציינים בתורת החסידות למאמר מסויים, הציון נעשה בדרך כלל לפי שמו ותאריך אמירתו. לעיתים אף מציינים את המקום בו נאמר המאמר (לדוגמה: דיבור המתחיל וידעת מוסקבא תרנ"ז). ציון באופן הזה הוא כאשר הנושא אליו מפנים מבואר לאורך כל המאמר, וכאשר מדובר בפרק מסויים מתוך המאמר, מצויין גם הסעיף. אך בדרך כלל ההפניה היא לפי הספר והעמוד בו נדפס המאמר. כאשר מדובר בהוצאה חדשה של הספר מציינים זאת בסוגריים (לדוגמא: אור התורה מגילת אסתר (קה"ת, תש"נ) עמוד קב).
יוצאים מן הכלל:
- ספר התניא - אליו נהוג לציין לפי החלק בתוך הספר והפרק. לעיתים הרבי מציין אליו לפי העמוד.
- לקוטי תורה ותורה אור - ספרים אלו הודפסו במתכונת של 2 עמודות בעמוד אחד, אך כל אחת מהן נחשבת לעמוד. לכן מציינים לדף, ובתוך כל דף ארבעה עמודים (לדוגמא: לקוטי תורה דברים לב, ג).
- אור התורה - הסדרה מחולקת לפי פרשיות התורה והמועדים, ולכן מיספור העמודים של הכרכים על ספר מסויים הוא כספר אחד (לדוגמא: אור התורה ויקרא מתחיל בעמוד תשכא).
- לוח היום יום - בשנים הראשונות הרבי היה מציין לפי העמודים, אך בשנים האחרונות הרבי מציין לספר לפי תאריך הפתגמים שבספר[37].
- לקוטי שיחות - מיספור העמודים בחלקים א-ב וחלקים ג-ד הוא כספר אחד.
- מאמרי הרבי - כיון שמאמרי הרבי מופיעים בכמה סדרות, נהוג בדרך כלל לציין למאמר לפי התאריך. אך במאמרים מוגהים מציינים בדרך כלל לפי מספור העמודים בספר המאמרים מלוקט.
לקריאה נוספת[עריכה | עריכת קוד מקור]
- הרבי, שיחת שבת ח"י אלול תשד"מ, לקוטי שיחות חלק כט
- הרבי, לקוטי שיחות חלק לו, שיחה ב לפרשת כי תשא
- הרבי, שיחת יום שני של חג השבועות תשח"י
- הרב מיכאל חנוך גולומב, שערי לימוד החסידות, חלק שני, פרק ח
- הרב זושא וולף, הוצאת הספרים קה"ת, פרק אזניים לתלמוד, כפר חב"ד, תשע"ג
- הרב יואל קטן, הכנת ספרים ומאמרים בספרות התורנית, בית הוועד, תשס"ג
הערות שוליים
- ↑ מסכת גיטין סה, א. מסכת בבא בתרא קסה, א.
- ↑ ספר איוב יא,ט
- ↑ 3.0 3.1 משיחת ח"י אלול תשד"מ.
- ↑ על ספר מראי מקומות לספר משנה תורה אמר הרבי: "ומזה מובן גודל התועלת שבספר כזה - שעל ידי זה יכולים לחסוך את הטירחא והיגיעה שבחיפוש מקורות ההלכות [אשר הרמב"ם כותב על עצמו ש"פעמים . . לא אזכור מקומן עד שנחפש אחריהן", ואנן מה נעני אבתרי'], ובמילא יכולים להקדיש את מלוא הזמן והמרץ כדי להתייגע בלימוד ההלכה עצמה, מכיון שמלאכת החיפוש וליקוט המקורות נעשתה כבר על ידי אחרים"[3].
- ↑ ראו שיחת כ"א מנחם אב תשד"מ.
- ↑ התוועדויות תשד"מ כרך ג' עמ' 2081.
- ↑ מכתב לר' ראובן מרגליות, מופיע בלקוטי שיחות חלק לד עמוד 240.
- ↑ מגילת אסתר ב, כג
- ↑ מסכת אבות פרק ו משנה ו. מגילה טו, סוף עמוד א.
- ↑ לקוטי שיחות חלק לו עמוד 180 ואילך.
- ↑ 11.0 11.1 11.2 דיבור המתחיל שלום רב תשל"ח הערה 99.
- ↑ שיחת כ' מנחם אב תשל"ט.
- ↑ [1].
- ↑ במהדורות המצויות כיום הוסיפו המוציאים לאור עוד מראי מקומות, חלקם צוינו בסוגריים.
- ↑ אדמו"ר הצמח צדק מעתיק מספר זה באור התורה במדבר עמוד א'שעה, ומעיר: "המראה מקומות בזוהר על כמה פסוקי' שנז' בחיבור זה הוא מספר בית אהרן שמראה מקום על כל פסוק היכן שנז' בזוהר דף פלוני עמוד פלוני".
- ↑ 16.0 16.1 ראו שיחת שבת פרשת קדושים תשי"ד.
- ↑ ראו שיחת יג ניסן תשכו בתחילתה. שיחת שבת פרשת במדבר תשט"ו. היום יום ט"ו שבט.
- ↑ ראו שיחת ליל ה' דחג-הסוכות תשמ"ז (התוועדויות תשמ"ז כרך א' עמ' 270). המלך במסיבו כרך א עמוד רנט.
- ↑ בעיקר באגרות וברשימות שכתב לעצמו
- ↑ הקדמת אדמו"ר האמצעי לשולחן ערוך. שיחת שבת פרשת צו תשי"ז בתחילתה. ראו מבוא ל"ספרי ההלכה של אדמו"ר הזקן" עמודים כ-כא
- ↑ שלשלת היחס: ????. ראו למען ידעו בנים יוולדו - עדות המדפיס הרב מרדכי שוסטרמן. אגרות קודש כרך א איגרת קה.
- ↑ ראו אגרות קודש כרך ד אגרת תתקד.
- ↑ על פי דברי הרבי בפתח דבר של המפתחות לספר התניא החל מהוצאת תשי"ד. ראו אגרות קודש כרך ב אגרת רסב. אגרות קודש כרך ז אגרת ב'קיא. אגרות קודש כרך יח אגרת ו'תקס.
- ↑ נערכו על ידי הרב אהרן חיטריק, הרב ניסן מנגל והרב יעקב עמנואל שוחט ויצאו לאור בהוצאת קה"ת.
- ↑ ראו לדוגמא אגרות קודש כרך ט אגרת ב'תתקמט - הממוענת לרב ראובן מרגליות שההדיר את הזהר עם מדור מראי מקומות.
- ↑ ראו אגרות קודש כרך יד אגרת ד'תתר למר אליעזר שטיינמן. אגרות קודש כרך כב אגרת ח'שי. ועוד.
- ↑ לקוטי שיחות כרך לח עמוד 176.
- ↑ ראו שיחת שמחת-תורה תשמ"ג (התוועדויות תשמ"ג כרך א' עמ' 305 – 306).
- ↑ שיחת שבת פרשת האזינו תשכ"ז. ראו שיחת שבת פרשת תצוה תשמ"ה. שיחת יום שמחת תורה תשמ"ג.
- ↑ אגרות קודש כרך כא עמוד קיז
- ↑ ראו אגרות קודש כרך יא אגרת ג'תה. ראו גם אגרות קודש כרך ה אגרת א'שסה לרב אברהם חנוך גליצנשטיין.
- ↑ תשכז.
- ↑ שיחת שמחת תורה תשי"ט בתחילתה. שיחת חג הפורים תשי"ט.
- ↑ ראה מבואות פרומר.
- ↑ מענה הרבי הודפס בתחילת כרך א.
- ↑ ראו אגרות קודש כרך ג אגרת תרנז.
- ↑ כנראה בשל ההוצאות השונות שנוספו במשך השנים.