אדם רוצה בקב שלו: הבדלים בין גרסאות בדף
(עריכה) |
|||
שורה 22: | שורה 22: | ||
לכן גם כל הבריאה היא באופן - "אשר ברא אלקים לעשות"{{הערה|בראשית ב. ג}}. ואמרז"ל: "לעשות - לתקן"{{הערה| בראשית רבה יא, ז}}, כלומר, "ברא אלקים" בשביל "לעשות", שהאדם יעשה ויתקן את הבריאה בכח עצמו, ובזה יהיה בבחינת משפיע דומה לבוראו. | לכן גם כל הבריאה היא באופן - "אשר ברא אלקים לעשות"{{הערה|בראשית ב. ג}}. ואמרז"ל: "לעשות - לתקן"{{הערה| בראשית רבה יא, ז}}, כלומר, "ברא אלקים" בשביל "לעשות", שהאדם יעשה ויתקן את הבריאה בכח עצמו, ובזה יהיה בבחינת משפיע דומה לבוראו. | ||
==בחסידות חב"ד== | |||
מאמר חז"ל זה יכול גם לבטא את מעלת עבודת ה' על פי דרך [[חסידות חב"ד]] לעומת דרך החסידות חג"ת הידועה כשיטת [[פולין]] וכדומה. | מאמר חז"ל זה יכול גם לבטא את מעלת עבודת ה' על פי דרך [[חסידות חב"ד]] לעומת דרך החסידות חג"ת הידועה כשיטת [[פולין]] וכדומה. | ||
שורה 37: | שורה 37: | ||
{{סגל}} | {{סגל}} | ||
{{הערות שוליים}} | |||
[[קטגוריה:מאמרי חז"ל במבט החסידות]] | [[קטגוריה:מאמרי חז"ל במבט החסידות]] |
גרסה מ־12:10, 9 בנובמבר 2020
ערך זה זקוק לעריכה דחופה: הסיבה לכך היא: לא אנציקלופדי. | |||
אתם מוזמנים לסייע ולתקן את הבעיות, אך אנא אל תורידו את ההודעה כל עוד לא תוקן הדף. אם אתם סבורים כי אין בדף בעיה, ניתן לציין זאת בדף השיחה. |
![]() |
הערך נמצא בשלבי עבודה: כדי למנוע התנגשויות עריכה ועבודה כפולה אתם מתבקשים שלא לערוך ערך זה בטרם תוסר הודעה זו, אלא אם כן תיאמתם זאת עם מניחי התבנית. | ||
אם הדף לא נערך במשך שבוע ניתן להסיר את התבנית ולערוך אותו, אך רצוי לתת קודם תזכורת בדף שיחת הכותבים. |
אדם רוצה בקב שלו הינה מימרה על אהבת אדם לפרי עמלו.
מקור
אמרו חז"ל[1]: "אדם רוצה בקב שלו יותר מתשעה קבין של חברו". תאור זה הוא טבע שהטביע הקב"ה בנפש האדם, שמשמעותו הוא דבר שכאשר אדם מקבל מחברו בחסד חינם בלא עמל ויגיעה, אין הוא מתענג בו, כפי שהוא מתענג מדבר שלו שעמל בו ויצר אותו.
בדבר שאדם עמל בו והשקיע בו את כוחו, יש לו בזה 'חדות היצירה' ותענוג גדול. משום כך ההתעלות רוחנית שבאה כתוצאה מהתגלות אלוקית הבאה מלמעלה באתערותא דלעילא בלבד בלא עבודת האדם, אינה מספקת את נשמת האדם.
כמו כן שהתעלות כזו אין לה קיום, משום שסיבתה היא מחוץ לאדם, שבאה מלמעלה, בגלל סיבות רוחניות עליונות, הנגרמות רק לעיתים בעת רצון, ובעבור הזמן, כאשר תתבטל הסיבה, שלא יהיה עוד עת רצון תתבטל ההתעלות.
בנוסף לכך, אין התעלות כגון זו מספקת את האדם, מכיון שלא השקיע בה מכוחו כלל. אבל התעלות רוחנית הבאה כתוצאה מעבודת האדם עצמו באתערותא דלתתא. לכן, מלבד שיש לה קיום, שהרי ההתעלות היא מזיכוך האדם עצמו, ולא מהגילויים הרוחניים הבאים מלמעלה, הנה עוד זאת שיש בזה לאדם תענוג עצמי לאין קץ, הנובע מפנימיות הרצון - תענוג שבנפש.
וכפי משל שאדם החורש וזורע אדמה ברמה טובה ואיכותית ומוצא ברכה מרובה, הרי שלא יתענג כמו אדם החורש וזורע אדמה לא איכותית וטובה, ומוצא בה ברכה מרובה, משום שבזה הוא ישמח על הטרחה והעמל שלו למען עבודתו.
כמו כן הדבר גם בעבודה רוחנית, שכאשר אדם הנלחם ביצר הרע קשה, והוא מצליח הרי הוא מלא בסיפוק על עבודותו הקשה.
יש לך שני טעמים"
- א: מכיון שתכלית הכונה העליונה בהתהוות הנבראים הוא: "נתאוה הקב"ה להיות לו יתברך דירה בתחתונים", ולכן הנשמה - שהיא חלק אלקה ממעל ממש, בבחינת בן לאבינו שבשמים, מרגשת את רצון וחפץ האב, ולכן חפצה ורצונה לעסוק בהעלאת התחתונים - אתערותא דלתתא.
- ב: נחיתותו של הנברא ביחס לבורא היא לכל לראש בכך שהבורא משפיע (פעיל) והנברא מקבל (סביל), אמיתיות ותכלית הטוב מתבטא בכך שהנברא משיג (לא רק את שיא השלימות שבגדר הנבראים אלא גם) את מדריגת ההתדמות לבורא, ונעשה - כביכול, דומה לבוראו, ועל דרך לשון חז"ל: שותף להקב"ה במעשה בראשית.
לכן גם כל הבריאה היא באופן - "אשר ברא אלקים לעשות"[2]. ואמרז"ל: "לעשות - לתקן"[3], כלומר, "ברא אלקים" בשביל "לעשות", שהאדם יעשה ויתקן את הבריאה בכח עצמו, ובזה יהיה בבחינת משפיע דומה לבוראו.
בחסידות חב"ד
מאמר חז"ל זה יכול גם לבטא את מעלת עבודת ה' על פי דרך חסידות חב"ד לעומת דרך החסידות חג"ת הידועה כשיטת פולין וכדומה.
צדיקי פולין גרסו על פי הפסוק: "צדיק באמונתו יחיה"[4] - אל תיקרא יחְיה (בחית שואית) אלא יחַיה (בחית פתוחה), שהצדיק מחיה את נפש המאמינים בו. כלומ שאלו המאמינים בצדיק מתעלים על ידי עבודתו, ואין הם נדרשים אלא להתקשרות לצדיק, ועל ידי זה יוכלו לעמוד בהתעוררות גדולה בקיום התורה והמצוות, כאשר הצדיק באמונתו ובדבקותו בה' יחי' את כל המקושרים אליו בחיות אלקית - בדרך מתנת חינם.
אך לעומת זה דרך חסידות חב"ד, היא עבודת המוח והלב של כל אחד מהחסידים, המיוסדת ונובעת מההתקשרות הפנימית והעצמית לרבי - שלמעלה מהתקשרות סתם.
כלומר, שכל אחד לפי יכולתו חייב לעבוד ולעמול בעצמו ביגיעת בשר ויגיעת נפש, כדי להשיג אלקות בשכלו, ולהתעמק ולהתאחד בענין האלקי עד כדי תחושה בלב, והתפעלות הלב תבוא מצד השגת המוח.
וזוהי השלימות בעבודת האדם, כאשר עבודתו את ה' היא בבחינת "מלאכתך אשר תעשה" - עבודת האדם בכח עצמו. ואמנם בכל דרך בעבודת ה' זקוק אדם לסייעתא דשמיא, והוא הסיוע, ההדרכה והכח שהרבי נותן לחסיד, ומאפשר לו על ידי זה לעבוד את עבודתו.
מכל מקום, העבודה עצמה ,בהתבוננות באלקות והתעוררות אהבה ויראה בתשובה ומעשים טובים- נעשית על ידי האדם בכח עצמו. כי "אדם רוצה בקב שלו יותר מתשעה קבין של חברו". ואף על פי שההשפעה וההתפעלות הרוחנית של החסיד הבאה מפעולת הצדיק - מלמעלה למטה - גדולה פי כמה וכמה - תשעה קבין - מעבודתו של העובד בכוח עצמו - קב אחד. מכל מקום היא יקרה וחשובה לקב"ה יותר, כי דוקא דרך זו ממצה את שלימות הכונה העליונה: "נתאוה הקב"ה להיות לו יתברך דירה בתחתונים" - על ידי עבודת התחתונים.
- (חלק מהחומר בערך נלקח מהספר "ערכים בחסידות")