אגרות בעל התניא ובני דורו
הספר "אגרות בעל התניא ובני דורו", יצא לאור בשנת תשי"ג, על ידי הרב דוד צבי הילמן. בשער הספר נכתב שהוא מכיל "כל האיגרות, התשובות והתעודות, שיש להן שייכות לאדמו"ר הזקן ר' שניאור זלמן מלאדי, בין שנכתבו על ידו ובין שנכתבו על ידי בני דורות אליו או אודותיו". והוא ספר הראשון שמלקט את אגרות אדמו"ר הזקן שהגיעו לידיו[1].
![](/images/thumb/4/4c/%D7%90%D7%92%D7%A8%D7%95%D7%AA%D7%91%D7%A2%D7%9C%D7%94%D7%AA%D7%A0%D7%99%D7%90%D7%95%D7%91%D7%A0%D7%99_%D7%93%D7%95%D7%A8%D7%95jpg.jpeg/250px-%D7%90%D7%92%D7%A8%D7%95%D7%AA%D7%91%D7%A2%D7%9C%D7%94%D7%AA%D7%A0%D7%99%D7%90%D7%95%D7%91%D7%A0%D7%99_%D7%93%D7%95%D7%A8%D7%95jpg.jpeg)
הספר בנוי בעיקרו ובכללו על הארכיון של הרב ברב"ש[2] נכדו של האדמו"ר מוהרש"נ מבאברויסק שהגיע לידי הרב הילמן.
בספר הילמן מציין כי הספר שיצא הוא רק חלק ראשון, ובשל יוקר הדפוס נבצר ממנו להוציא את חלקו השני, שאמור לכלול עניינים נוספים הקשורים בבעל התניא, ובהם פסקי הלכה שלו וכן השמטות של מספר סימנים בשולחן ערוך הרב. הילמן מביע את תקוותו להוציא את החלק השני "בקרוב", אולם הוא לא יצא מעולם[3]. והרבי ישתדל שידפיס החומר שבידו.
חלק מהדברים שהתכוון להדפיס בחלק שני נדפסו ממקורות שונים בקובץ יגדיל תורה, וחלקם הידפס בעצמו בקובץ ישורון תחת מדור "אגרות בעל התניא ובני דורו חלק ב".
חלקו האחרון של הספר עוסק בגניזה החרסונית. חלק נכבד מספרו ייחד הילמן להפרכת מהימנותם של המסמכים שנמצאו בגניזה החרסונית, והוא מנסה להוכיח שמסמכים אלו לא יכלו להיכתב על ידי אלו שנטען שכתבו אותם. במהלך השנים הוא אף החליט שלערכתו לשמו של הזייפן : נפתלי צבי (הירשלע) שפירא. טענותיו של הילמן הועלו בפני הרבי, והוא האריך לענות עליהן ולהפריך טענותיו בכמה וכמה מכתבים.
הספר מהווה תשתית לאגרות קודש אדמו"ר הזקן שיצאו בשנים שלאחר מכן, וכל האגרות שבו נדפסו לאחר מכן על ידי הרב [[שלום דובער לוין] עם אגרות נוספות רבות, והערות רבות באגרות קודש (אדמו"ר הזקן), כמו שמצויין בשולי הגליון.