צב
צב הוא בעל חי הידוע בשל מעטה השריון שעוטה על עצמו כחלק מגופו.
![](/images/thumb/5/5f/%D7%A6%D7%91.jpg/250px-%D7%A6%D7%91.jpg)
בראשונים נקרא בעל חי זה בשם "צב השריון". לפי דעת הרמב"ם בעל חי זה אינו משמונת השרצים המנויים בחז"ל, ולכן אינו מטמא בטומאת שרצים[1] ויש אומרים שהוא כן מהשמונה שרצים[2].
בחסידות ידוע המאמר "כהדין קמצא דלבושיה מיניה וביה"[3] כלומר כבעל חי זה הנקרא קמצא שלבושו הוא חלק מגופו. יש המתרגמים זאת לצב[4], יש המתרגמים זאת לרמש ויש המתרגמים זאת לחגב. לפי כל הדעות מדובר בבעל חי שלבושו גדל עמו[5]. אך העירו על ביאורם כי רש"י מפרש מאמר זה בנוגע לבעלי חיים אחרים[6]. אמנם המפרשים על המדרש[7] כותבים כי מדובר ב"מין שרץ שלבושו גדל עמו". ויש שהציעו כי "קמצא" זה שם כללי לשרצים (מלשון "קומץ" כלומר בעל חיים קטן) ובכל מקום הפירוש לפי הענין[8].
קישורים חיצונייםעריכה
הערות שוליים
- ↑ הקדמת הרמב"ם לסדר טהרות
- ↑ תפארת ישראל יבקש דעת סי' יג בשם יש אומרים
- ↑ בראשית רבה כא ה
- ↑ שיעורים בספר התניא (וינברג) פכ"א, שיעורי הרב יואל כהן
- ↑ פניני התניא פרק כ"א
- ↑ ברש"י בש"ס מפרש תמיד קמצא על נמלה או על חגב ראה פירושו על סוטה לה, א, תענית כא, ב
- ↑ עץ חיים ומתנות כהונה שם
- ↑ הערות התמימים ואנ"ש נחלת הר חב"ד קובץ ו' ז' ע' 66.