בדרכו לאיתור בית-ספר מתאים, מצא את דודו – חבר קרוב של החסיד ר' רפאל כהן ע"ה. למשמע החדשות קבע הדוד: "אתה כותב לרבי ומה שיאמר תעשה". הרבי הרש"ב אישר במכתב את הלימוד, ודוד החל ללמוד. כעבור זמן-מה פרצה מלחמת-העולם הראשונה. ר' דוד הספיק להתמנות למשרת מבקר הרוקחות של רוסיה הלבנה והצטרף למסעי הובלת תרופות ברכבות. באחת הפעמים הורה לנהג לעצור ברוסטוב, ונכנס לרבי הרש"ב ומאז התקשר אליו. בזכרונתיו מתאר ר' דוד את רגשי הגעגועים לעיירה ליובאוויטש ולנסיעותיו אל הרבי הרש"ב.
בדרכו לאיתור בית-ספר מתאים, מצא את דודו – חבר קרוב של החסיד ר' רפאל כהן ע"ה. למשמע החדשות קבע הדוד: "אתה כותב לרבי ומה שיאמר תעשה". הרבי הרש"ב אישר במכתב את הלימוד, ודוד החל ללמוד. כעבור זמן-מה פרצה מלחמת-העולם הראשונה. ר' דוד הספיק להתמנות למשרת מבקר הרוקחות של רוסיה הלבנה והצטרף למסעי הובלת תרופות ברכבות. באחת הפעמים הורה לנהג לעצור ברוסטוב, ונכנס לרבי הרש"ב ומאז התקשר אליו. בזכרונתיו מתאר ר' דוד את רגשי הגעגועים לעיירה ליובאוויטש ולנסיעותיו אל הרבי הרש"ב.
העובדה שכ-330 שנה אחרי טראומת משיחיות השקר של שבתי צבי שוב נמצא ביהדות גורם חשוב הטוען למשיחיות - לא סתם טענה שמדובר בתקופת גאולה, לטענה זו שותפים רבים, בוודאי בחוגי הימין הדתי-לאומי, אלא משיחיות פרסונלית), משכה גם את תשומת הלב הן של עולם שומרי המצוות, שנדרש לגבש התייחסות ערכית לתופעה, והן של עולם המחקר, שנמצא לו לפתע כר לחקר תופעה משיחית "בזמן אמת", תוך כדי התהוותה.
==שליחות בשווייץ==
כשם שהתופעה עצמה מרתקת, כך גם שני סוגי ההתייחסות אליה - הדתית והמחקרית. בתחום הראשון בלטה התייחסותו של מנהיג הציבור הליטאי בישראל (המתנגד מסורתית לחסידות בדיוק בשל החשד שהיא מסתירה מאחוריה שאיפה משיחית), הרב אליעזר שך. הרב שך, שהיה ידוע באופן כללי במנהיגותו החריפה והתקיפה, נהג כך גם כלפי גילויי המשיחיות של חב"ד. מיוחסת לו האימרה כי "חב"ד היא הדת הכי קרובה ליהדות", כלומר מבחינתו עצם התופעה המשיחית כבר הוציאה אותה מחוץ לגבולות היהדות. ראוי לציין שהוא אמר את הדברים עוד לפני פטירת הרבי מלובביץ', בקיץ 1994, אירוע שהחריף עוד יותר את הבעייתיות של המשיחיות החב"דית - כשחוגים נרחבים בתוכה סירבו לקבל את העובדה שהמוות סתם את הגולל על אפשרות משיחיותו של הרבי, ונתלו באמונות סמי-נוצריות שהרבי לא מת אלא "נסתר מן העין", והוא עתיד להתגלות. חוגים אחרים, מצומצמים יותר, הרחיקו לכת באימוץ המודל הנוצרי ואף ייחסו לרבי מעמד של בורא העולם ממש).
מקצוע הרוקחות קיים את ר' דוד ומשפחתו גם בארץ-ישראל. הוא מונה לרוקח הראשון בבית הרפואה 'הדסה', אבל מסמכי הכשרתו נעלמו במהפכות שחוותה רוסיה. ר' דוד נאלץ אפוא, בברכת אדמו"ר הריי"צ, להשלים לימודים בברן שבשווייץ. בהיותו שם פעל נמרצות בקירובם של הסטודנטים היהודים בשליחות כ"ק אדמו"ר מוהריי"צ נ"ע, שאף העיד על ר' דוד ש"יש לו החוש הראוי לפעולות טובות". התכתבות ענפה בין כ"ק אדמו"ר מוהריי"צ ל' דוד, בקשר עם פעילותו בשוויץ, נדפסה ב'תשורה' לחתונת נכדיו.
הרב ד"ר יצחק קראוס, ראש המדרשה לנשים באוניברסיטת בר-אילן, מגלם בכפל תאריו את כפל ההתייחסות לסוגיה: הפן הפנים-דתי והפן המחקרי. בספרו החדש הוא מבקש להתמודד לעומק עם תופעת המשיחיות החב"דית, לבחון את מקורותיה, סיבות לעיתויה, ההצדקות התיאולוגיות שבהן השתמשה, השלבים השונים בהתפתחותה והאמצעים שבהן מימשה את תפיסתה. כבר בראשית הספר הוא מצביע על עובדה משמעותית: המשיחיות היתה שם מן הרגע הראשון. הוא מצטט בהרחבה את נאומו הראשון של הרבי כ"נשיא" החסידות (התואר המוענק בחב"ד למנהיג) משבט תשי"א (1951), כדי להדגיש שכבר אז דיבר הרבי על דורו כדור ביאת משיח. למעשה, הוא מדגיש שכבר המנהיג שקדם לרבי, חותנו הרי"ץ (הרב יצחק שניאורסון), דיבר על תקופתו כעידן גאולה. חשוב להדגיש שעולם המחקר יודע זה מכבר על קיומו של גרעין משיחי בחב"ד עוד בתקופת האדמו"ר הקודם, אבל מכיוון שהציבור הרחב נוטה לייחס את ההתפרצות המשיחית ל-13 שנותיו האחרונות של הרבי (מאז עודד את שירת השיר "אנחנו רוצים משיח עכשיו", ב-1981), ומכיוון שהספר נועד לציבור הרחב, הרי יש בהחלט חשיבות להדגשה זו גם אם אין בה חידוש מחקרי.
הוא פעל שם במרץ, ייסד מטבח כשר, קירב סטודנטים רבים לתורה ולחסידות. חרש וקצר פירות רבים. כאשר חזר עם תום לימודיו לארץ, מצא את מקומו בתל-אביב ושם חבר לקהילת החסידים, ופעל רבות למען ישיבת "אחי תמימים" בת"א.
ההצדקה התיאולוגית שבה השתמש הרבי לרעיון שדורו הוא דור משיח היא העובדה שהוא האדמו"ר השביעי של חב"ד (מכאן שמו של הספר). שבע הוא מספר בעל משמעות מיסטית בתרבויות שונות, ובהן היהדות, ובמיוחד בזרם הקבלי-חסידי שלה. בהקשר שלנו, מכיוון שאדמו"רי חב"ד האחרונים ראו עצמם לא כמנהיגים לחסידיהם בלבד אלא לדור כולו, הרי שדורו של האדמו"ר השביעי של חב"ד נחשב כולו כדור בעל מעמד מיוחד. לפי הרבי, זהו הדור שבו צפויה סוף-סוף הגאולה המשיחית המיוחלת.
לפי עמדה זו, לחסידי חב"ד יש תפקיד מיוחד בגאולה הצפויה: מכיוון שפעולותיו של כל יהודי משמעותיות לגבי מימושו של הפוטנציאל המשיחי, עליהם להבטיח שכל יהודי יעשה את חלקו כדי שהפוטנציאל לא יוחמץ. בכך מוטלת על החסידים אחריות היסטורית מרחיקת לכת, כמעט קוסמית, ששכרה בצדה: הכבוד העצום להיות שותפים בתהליך, שפעילותם מתנה את עצם הצלחתו. כך מבין קראוס את כוח המשיכה של המטלות הקשות שהטיל הרבי על חסידיו: מאי-נוחות בעמידה בדוכן תוך ניסיון לחזר אחר יהודים שיניחו תפילין, ועד אי-נוחות גבוהה בהרבה - שליחים שיצאו לקצווי עולם כדי למלא שם את התפקיד שהוטל עליהם במימוש הגאולה. עם זאת, לפי קראוס, הרבי לא העז לבחון את אמונתם של חסידיו באופן מיידי וטוטאלי: הוא העמיס עליהם את משימות הגאולה באופן הדרגתי: ראשית, בניית החצר עצמה, שנמצאה במצב קשה לאחר השואה. משם הוא עבר להפצת החסידות ברחבי העם היהודי, ורק לאחר מכן פנה לשלב השלישי, שלא תיתכן גאולה אוניברסלית בלעדיו - הפצת המסר של חב"ד גם ללא-יהודים.
קראוס בחר להתמקד במחקרו בשני אפיקים: התיאולוגי והמעשי. רוצה לומר: מהי הפילוסופיה הדתית שבאמצעותה ביקש הרבי לשכנע את חסידיו שתקופתו היא אמנם תקופה משיחית; כיצד התפתחה התיאולוגיה הזו מהצבעה על הדור כ"דור גאולה", ועד רמיזות לעצמו (ועוד יותר: מתן לגיטימציה לאחרים להצביע עליו) כמשיח. ברוח דומה, הוא מפרט גם את השלבים המעשיים השונים של מימוש התפיסה המשיחית.
זו כמובן התמקדות לגיטימית, אבל היא משאירה את הסיפור חסר בכמה היבטים חשובים, בעיקר ההיסטורי והסוציולוגי. לדוגמה, מה גרם להתפרצות המשיחית דווקא בעיתוי שבו התפרצה? אם נצא מנקודת הנחה שהקישור ל"דור השביעי" אינו הגורם להתפרצות המשיחית, אלא רק האמצעי שדרכו ביקש הרבי לשכנע את שומעיו לאחר שהחליט לנקוט מדיניות משיחית, יש צורך להצביע על הגורמים ההיסטוריים לכך: משבר השואה? אולי המשבר האישי הכרוך בעובדה שלא היו לו ילדים, וגם לא קרובים אחרים, שיוכלו למלא את מקומו בבוא העת, ולכן היה צורך לשכנע את החסידים שמשימת החסידות מסתיימת בדורו שלו? ואולי זו דווקא ההכרה שההתפתחות הטכנולוגית, בתוספת השכלתו הכללית, בכלל מאפשרות לראשונה לחסידות יומרה משיחית גלובלית? הספר אינו מפרט בסוגיות אלה.
שאלות נוספות שאינן עולות הן: כיצד הגיבו החסידים למדיניות המשיחית? האם מיד נעשתה פופולרית, או שהרבי היה צריך להתגבר על התנגדות בתחום זה? ובכלל, האם התקשה בייצוב מנהיגותו? איך התמודד עם התופעות הסותרות לכאורה את ההנחה שמדובר בעידן משיחי, כמו השואה וההתבוללות? כל אלה הן שאלות נכבדות שהספר אינן מתמודד איתן. ומכאן שסוגיית משיחיותו של הרבי מלובביץ' עוד יכולה לספק כר נרחב למחקר גם עבור חוקרים נוספים.
==התקשרות לרבי==
==התקשרות לרבי==
גרסה מ־18:34, 1 בפברואר 2011
ר' דוד הלמן
ר' דוד הלמן נולד בעיירה החב"דית דיסנא אשר ברוסיה הלבנה, בכ"ז תמוזתרנ"ג, לאביו החסיד ר' ראובן הלמן (בן החסיד ר' דובער) ולאמו מרת יכה פערלע.
כשבגר ר' דוד הביע לפני אביו את רצונו ללמוד את מקצוע הרוקחות, חרף התנגדותו העזה של האב, שהציב אולטימטום לבן: "או שאתה נותר בבית לעבוד את ה', או שאתה עוזב את הבית". דוד בחר באופצייה השנייה, ויצא מהבית.
בדרכו לאיתור בית-ספר מתאים, מצא את דודו – חבר קרוב של החסיד ר' רפאל כהן ע"ה. למשמע החדשות קבע הדוד: "אתה כותב לרבי ומה שיאמר תעשה". הרבי הרש"ב אישר במכתב את הלימוד, ודוד החל ללמוד. כעבור זמן-מה פרצה מלחמת-העולם הראשונה. ר' דוד הספיק להתמנות למשרת מבקר הרוקחות של רוסיה הלבנה והצטרף למסעי הובלת תרופות ברכבות. באחת הפעמים הורה לנהג לעצור ברוסטוב, ונכנס לרבי הרש"ב ומאז התקשר אליו. בזכרונתיו מתאר ר' דוד את רגשי הגעגועים לעיירה ליובאוויטש ולנסיעותיו אל הרבי הרש"ב.
שליחות בשווייץ
מקצוע הרוקחות קיים את ר' דוד ומשפחתו גם בארץ-ישראל. הוא מונה לרוקח הראשון בבית הרפואה 'הדסה', אבל מסמכי הכשרתו נעלמו במהפכות שחוותה רוסיה. ר' דוד נאלץ אפוא, בברכת אדמו"ר הריי"צ, להשלים לימודים בברן שבשווייץ. בהיותו שם פעל נמרצות בקירובם של הסטודנטים היהודים בשליחות כ"ק אדמו"ר מוהריי"צ נ"ע, שאף העיד על ר' דוד ש"יש לו החוש הראוי לפעולות טובות". התכתבות ענפה בין כ"ק אדמו"ר מוהריי"צ ל' דוד, בקשר עם פעילותו בשוויץ, נדפסה ב'תשורה' לחתונת נכדיו.
הוא פעל שם במרץ, ייסד מטבח כשר, קירב סטודנטים רבים לתורה ולחסידות. חרש וקצר פירות רבים. כאשר חזר עם תום לימודיו לארץ, מצא את מקומו בתל-אביב ושם חבר לקהילת החסידים, ופעל רבות למען ישיבת "אחי תמימים" בת"א.
התקשרות לרבי
תלמידי הישיבה בתל-אביב, היו מגיעים אליו לבית-המרקחת, והיו יושבים עמו שעות ומתוועדים. אחד מהבחורים שהיה נהוג להגיע בקביעות להתוועדויות עם ר' דוד, תיאר לימים: "אנחנו הבחורים אהבנו אותו, במיוחד בגלל היותו איש אמיתי. אהבנו לשמוע את היר"ש שלו ואת ההתקשרות שלו לרבי. היה לו חוש בקירוב יהודים לרבי וכל זאת היה בשקט. הוא היה איש יקר. היה לו נשמה של אש. הוא היה גם 'בעל-תפילה', לא היה לו קול חזני, אבל הוא היה ניגש לפני העמוד. והיה לנו 'געשמאק' לשמוע איך שהוא מתפלל, זה היה תפילה מהלב".
ידידיו-הבחורים המשיכו להיות עמו בקשר גם לאחר שנסעו ל-770. הוא מצדו הפציר בהם תמיד שישלחו לו קונטרסים, ניגונים, מאמרים, תמונות וכל מה שקשור לרבי. במכתבים אלו הביע את רצונו העז להתראות עם הרבי, דבר שלא עלה בידו. הוא לימד אותם פרק בהתקשרות, כיצד צריכים להתקשר עם הרבי, ולדעת שאם הרבי דורש מאיתנו "בטח יש בנו". מכתביו המלאים בביטויי 'התקשרות' רווייות רגש ויוצאי דופן, נדפסו בהזדמנויות שונות.
קירוב יהודים
מלבד השליחות המיוחדת בשווייץ, פעל ר' דוד גם בארץ-הקודש לקירובם של יהודים לאבינו שבשמים. הוא יצר קשרים עם אנשים מכל הסוגים, שופטים או אנשים פשוטם וקירבם אל החסידות ולרבי. הוא הרבה לכתוב מאמרים על 'חסידות' ו'רפואה בהיבט תורני' בעיתונים ובכתבי עת, ועל כולם היה מדווח לרבי.
גם בתוך אנ"ש התעסק ר' דוד, ומתוקף תפקידו כ'גבאי' ביהכ"נ חב"ד בתל-אביב, החדיר את מושגי ההתקשרות, והחדיר בקרב המתפללים את עניינו של הרבי, את הניגונים ואת תורת החסידות.