פרנסה: הבדלים בין גרסאות בדף
אין תקציר עריכה |
אין תקציר עריכה |
||
שורה 7: | שורה 7: | ||
מסיבה זו על האדם לעשות השתדלות במעשיו כנגזר על ידי הבורא - "בזיעת אפיך תאכל לחם", שכן על האדם להמשיך במעשיו את האור לעולם העשייה, ולא לא יועיל לו האור הרוחני כדי לספק את צרכיו הגשמיים. | מסיבה זו על האדם לעשות השתדלות במעשיו כנגזר על ידי הבורא - "בזיעת אפיך תאכל לחם", שכן על האדם להמשיך במעשיו את האור לעולם העשייה, ולא לא יועיל לו האור הרוחני כדי לספק את צרכיו הגשמיים. | ||
לכן היה מנהגו של [[רב המנונא סבא]] להתפלל בכל יום על צרכיו. | לכן היה מנהגו של [[רב המנונא סבא]] להתפלל בכל יום על צרכיו{{הערת שוליים|עד כאן, מ[[דרך מצוותיך]] מצוות תגלחת מצורע.}} מכאן גם מוכיח הרבי, שפרנסתו של האדם נקצבת לו באופן ניסי, וגם כאשר מזונותיו של רב המנונא היו על שולחנו ברשות היחיד שלו ובבעלותו הממונית - עד שיכול היה לקדש עימם אשה, זאת רק בנוגע לדיני הממונות שלו, אבל בנוגע לפרנסתו אין המזון שלו עד שהוא מתפלל עליו ועד אשר מברך עליו ברכה ואם אוכלו בלא ברכה נקרא מועל בהקדשף וכל זאת מכיון שמזונותיו של האדם קצובים לו באופן ניסי ולא טבעי, כמו המן{{הערת שוליים|[[שיחות קודש]] [[תשל"ג]] [http://hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=4608&hilite=4bf5b39b-6f31-4e90-8160-d866cfc7ec84&st=%D7%A8%D7%91+%D7%94%D7%9E%D7%A0%D7%95%D7%A0%D7%90&pgnum=40 ח"ב].}} | ||
== | {{הערות שוליים}} | ||
[[קטגוריה:תנאים]] | |||
[[קטגוריה:מושגים כלליים]] | [[קטגוריה:מושגים כלליים]] |
גרסה מ־12:20, 18 בנובמבר 2010
פרנסה היא כינוי כללי לכל סיפוקיו הגשמיים של האדם, הנצרכים לחייו היומיומיים.
שפע הפרנסה נקצב בראש השנה, כי בו חוזר האור של השנה הקודמת ומתמשך שפע ואור חדש לשנה הבאה. ביום הכיפורים נקבע כמה יקבל כל אחד מתוך השפע, ולכן למרות שהשפע כבר נקצב ביום ראש השנה, יכול כל אדם בתפילתו לקבוע את אשר יקבל על ידי שיקבל חלק גדול או קטן מהחיות והאור הנשפע.
עם זאת, מכיון שהאור עצמו הוא אור רוחני, נאמר בגמרא כי פרנסתו של אדם נקצבת לו בכל יום ויום, שכן השפע היורד מלמעלה משתלשל מדרגה לדרגה עד לדרגות הגשמיות בכל יום ויום לפי מעשיו וכאמור בגמרא "אדם נידון בכל יום", ולכן אם האדם נוהג כראוי הוא יקבל את השפע הראוי לו שירד לכלים הנצרכים, ולא - ישאר השפע לעולם העליון.
מסיבה זו על האדם לעשות השתדלות במעשיו כנגזר על ידי הבורא - "בזיעת אפיך תאכל לחם", שכן על האדם להמשיך במעשיו את האור לעולם העשייה, ולא לא יועיל לו האור הרוחני כדי לספק את צרכיו הגשמיים.
לכן היה מנהגו של רב המנונא סבא להתפלל בכל יום על צרכיו[1] מכאן גם מוכיח הרבי, שפרנסתו של האדם נקצבת לו באופן ניסי, וגם כאשר מזונותיו של רב המנונא היו על שולחנו ברשות היחיד שלו ובבעלותו הממונית - עד שיכול היה לקדש עימם אשה, זאת רק בנוגע לדיני הממונות שלו, אבל בנוגע לפרנסתו אין המזון שלו עד שהוא מתפלל עליו ועד אשר מברך עליו ברכה ואם אוכלו בלא ברכה נקרא מועל בהקדשף וכל זאת מכיון שמזונותיו של האדם קצובים לו באופן ניסי ולא טבעי, כמו המן[2]
הערות שוליים
- ↑ עד כאן, מדרך מצוותיך מצוות תגלחת מצורע.
- ↑ שיחות קודש תשל"ג ח"ב.